From: Lenka Baštová <[email-masked]>
Date: Tue, 8 Feb 2005 17:47:12 +0100

Ahoj Libore!

Přišla jsem domů a tak se trochu bojím té zítřejší operace.
Je mi líto, že jsem na to sama. Že tam se mnou zítra nikdo nebude.
Ale i kdyby se nějak stalo a šla tam se mnou moje máma, stejně budu příliš sama. I když jsme fyzicky vedle sebe, máme k sobě velice daleko.

Libore, až příliš často si uvědomuju, jak hodně chci běžet s radostí (i se starostí) právě za Tebou. A jak to neumím říct v té chvilce mezi dveřmi.
Jakkoliv na církev nadávám a mám ji mnohé za zlé, musím jí přiznat, že právě v jejích řadách jsem našla chybějící členy rodiny.

Radost, kterou jsi měl v neděli na rozdávání se přenesla i na mě.
Měla jsem radost z té bohoslužby.
Mám radost také z Mirei.
Víš, já ji příliš neznám, takže nemohu posuzovat. Ale připadá mi, že jí ten uplynulý týden hodně pomohl. Alespoň dnes ráno jako by byla hodně jiná. Slevila ze sledování časového presu a mluvila o svých šťastných vzpomínkách. (Čímž nám Tě ještě trochu přiblížila :-))

Měla jsem radost z pondělní návštěvy u Vlaďky.
Svým způsobem jsem se ptala Boha co by říkal na soužití s Vlaďkou.
A cestou do Butovic jsem se modlila a zase jsem si říkala, že zasvěcený život je pro mě možná přece jen vhodnější.
Když jsem vešla do chodby, všimla jsem si dvou mističek, v jedné s barevnými granulemi.
- Ty máš zvíře?
- My máme kocoura. Ukázala směrem pod kabáty, kde se v rohu krčilo nenápadné a nevzhledné kotě.
- Kdo my? Zeptala jsem se se svíravou bolestí v srdci říkajíc si mám-li toho zapotřebí takhle se trápit a beznadějně přihlížet jak se prohlubuje Vlaďčin vztah se Zdenou (její ošetřovatelkou).
Neodpověděla, a já jsem si šla sednout do pokoje, aniž bych projevila nadšení ale také aniž bych vyletěla s tím, že něco takového snad nemyslí vážně - což bych kdykoliv dříve běžně udělala.
To nemyslíš vážně, Hospodine. Co to zase děláš??
Dobře si uvědomujíc její autonomitu i fakt, že nemám žádné právo mluvit jakkoliv do jejích rozhodnutí, jsem pokládala otázky, jestli zvážila...
Něco zvážila, něco ne. Rozhodla se docela náhle, proti Zdenčině vůli.
Prohlídla na internetu  nabídky zvířat z útulku a uspěla v náročném výběru majitelů pro mazlivé a velmi domácí zvíře. Přede dvěma dněma jí dlouhosrstého kocourka přivezli.
Připustila jsem, že se na to zvíře podívám zblízka.
Přivezla ho, nechal se pohladit, ale brzy zmizel na židli pod stolem.
Požádala jsem, abychom nakreslily obrázek. Tak jako dříve. Každá jednu barvu. Snad z kresby poznám kde a jak na tom jsem.
Až mě samotnou překvapila vyváženost barev i téma, které se z toho zrodilo.
Ještě než jsem odešla jsem se dozvěděla, že kocourek Bobešek má být pojítkem naší rodiny. Pro kluky, aby je lákalo také něco jiného než obrazovka počítače.
A - že má tvar očí jako já.

No, ještě, že to není pes! Vždycky bývala příznivcem psů, já koček.

Těžko říct co mě vlastně s tím nenadálým novým členem rodiny sblížilo.
Vím jen, že jsem v sobě měla tichou radost. A naději.
Možná ze slov, která řekla.
Možná sama ze sebe, že jsem ovládla své navyklé chování a dala prostor k tomu, aby mohla být víc ona sama sebou.
Možná z poznání, že má P.Jan v lecčems pravdu a ten dvacetiletý vztah je náhle někde na začátku,
na začátku, který může být velkou nadějí.
Hle všechno tvořím nové.
Je Hospodinova odpověď.
A je doprovázena laskavě překvapivým a radostným oznámením:
- My máme kocoura.
.....................

Je to ještě asi dlouhá cesta.
Ona necítí to co cítila před tím odstěhováním a není připravena opětovat moje city.
A byla jsem i postavena před otázku, co když toho nikdy schopna nebude.
Já svou lásku nepodmiňuji. (Alespoň teorie by mi zatím šla, jaká bude praxe?)
Z nakresleného obrázku jasně vidím, že je tady oboustraná snaha a připravenost tu cestu hledat a nacházet.
Libore, vím, že se za nás modlíš. Možná chci hodně, ale chci Tě poprosit na tento úmysl o mši sv.
Je to pro mě určitě důležitější než ta zítřejší operace. I když je pro mě důležité mít ruku v pořádku, abych mohla Vlaďku případně přenést.
Přála bych si, aby i ona mohla poznat to společenství Na hrádku.
Myslím, že je hodně důležité, aby zažila také jinou tvář církve než tu, kterou už viděla.

Moc děkuju. Lenka