Subject: od Lenky

From: Lenka Baštová <[email-masked]>
Date: Thu, 24 Mar 2005 10:37:54 +0100

Ahoj Libore,

nevím, jestli mě chceš "naslouchat". Jsem hrozně nejistá sama v sobě, i tedy i ve vztahu k druhým. I k Tobě. Prosím, řekni mi, když překročím únosnou mez.

Asi bych měla chodit do školy, kde se učí základním lidským dovednostem. Včera jsme s P.Janem probírali otázku důležitosti konvencí. Proč jsou a na co jsou. Obávám se, že bych to potřebovala ještě několikrát slyšet.
K popisu toho jak vypadá nezávislý vztah jsme se nakonec ani nedostali.
Je to něco k čemu ještě zdaleka nejsem zralá.

Snažím se dostat k tomu abych chápala proč mi jde o život.

P.Jan už sice docela dobře nahlíží do nedobrých způsobů, kterými navazuji vztahy a pak je zase bourám. Ve vztahu k Tobě to proběhlo opravdu ukázkově rychle. Udělala jsem to naprosto bez kontroly rozumu.
Něco udělám, dostanu se někam, kde se pak panicky zhrozím toho, kde jsem, pak jako v klasickém postraumatickém procesu nejprve hledám viníka.........a snažím se samozřejmě najít poučení, cestu dál. A přitom se snažím TOLIK PŘEMÝŠLET, až je mi to předkládáno jako přehnané.
Přesto se to nedaří. 

P.Jan toto moje chování nedovede rozklíčovat. Aspoň si to myslí. Tak se rozhodl najít odborníka, který by to mohl udělat.
Já sama, i když znám pár osobností pohybujících se na poli psychologie, nikoho takového neznám.

Stav deprese u mě trvá - podle kroměřížských psychologů od 5ti, možná dokonce i od 3 let. Trpím celoživotním úzkostmi, které řeším v různých etapách svého života různě.

I když  psychoterapie na Palatě už skončila, sama o sobě pokračuju v tom, co nebylo dořešeno. Na tu úroveň pěti let se dostávám, snažím se jít dál sama a ono to možná není úplně bezpečné. On pětiletý človíček potřebuje k doprovodu maminku, a tu bohužel....
Snažím se o rozhovory s těmi, kdo u toho tehdy nějakým způsobem byli. S mámou, se sestrou..... Zdá se, že si skoro nic nepamatují a tak
z útržků vzpomínek se přes noc dává do souvislostí obraz některých událostí. Lidské podvědomí je úžasné.

Je asi logické, že tímto procesem ty úzkosti zase více vyplouvají napovrch. A je taky logické, že v tomto stavu nejsem dostatečně disponovaná k tomu, abych unesla všechny starosti vyplývající z mé životní situace a okolností, které ji doprovázejí.

Pod obrazem valící se laviny, kterou neudržím, nemám šanci unést, mám tendenci utéct. Skočit pod vlak, do vod rozvodněné Sázavy......

V současné chvíli se snažím vyjít vstříc snahám P.Jana o to vyřešit nakolik je možné během dvou týdnů faktickou pomoc, lékařskou i materiální, a brzdím ten proces užíváním Lexaurinu, který zmírňuje úzkosti. Je to ale lék na který vzniká závislost a déle nežli ty dva týdny ho brát nemůžu a nechci.

Nebýt Velikonočních svátků, asi bych požádala o hospitalizaci v RIPASu. Já to ale nemůžu udělat dětem ani mámě. Velikonoční svátky na vesnici jsou důležitou folkórní záležitostí a já přitom nějak musím být přítomná.
Hrozně se přitom ve mě pere to, že bych fakticky měla a chtěla být přítomná Velikonočním obřadům v kostele, což dost dobře díky tomu není možné.

Pašijový týden.
Už o mě víš, že já víru prožívám především srdcem.
Byly doby, a neuvažovala jsem tehdy ani o slibu čistoty, kdy jsem nebyla schopná vejít do kostela celé postní období.
V obrazech křížové cesty se zrcadlilo utrpení mých dětských let.
Pak jsem poznala polského kněze, který se modlil křížovou cestu způsobem, který mi umožnil prožít, že ji lze projít s láskou v srdci.
Pak to bylo možné, ale přesto každé pokleknutí a znovu postavení bylo pro mě velice těžké. Stálo mě to veškeré úsilí.
13. zastavení, spočinutí mrtvého těla syna na klíně matky, jsem byla schopná přijmout až po tátově smrti. Tehdy pro mě jediné bezpečné místo v kostele ve Strašnicích, bylo pod plastikou tohoto výjevu.
Stranou od věřících, neúčastnila jsem se aktivně mše sv., jen sv. přijímání. Stála jsem pod křížem, který mi dával sílu.

Tento Svatý týden.
Na mši jsem byla u vás, minulou středu a pak jsem odjela. V neděli dopoledne jsem zapnula v rádiu přenos z kostela sv. Ludmily na Míráku.
P.Gereon uvedl pašiový příběh, kluci se nahrnuli k rádiu v naději, že se vyhnout účasti na mši svaté. Nevydržela jsem to. Vyhnala jsem je na zahradu a rádio vypnula. Kočičky jsem nechala posvětit od Julie, která šla večer k Salvátorovi.
V pondělí jsem z rehabilitace zašla k boromejkám. S pocitem vrcholného odporu jsem se přidala k polední modlitbě breviáře.
Šly jsme do Domova v Řepích, a všechny ty porcelánové nazdobené sochy piet bych nejraději rozmlátila na kousky.
Přede mnou na kříži visel člověk, bezbranný, umučený.
Všechno co jsem viděla kolem mi připadlo tak umělé! Kýčové! Přebarvené! Vyjadřující všechno možné jen ne tu bolest utrpení, která mi rozedírala srdce.
S.Markéta mi půjčila Gibsnovo Umučení Krista. Měla jsem necelé dva dny. Viděla jsem to třikrát.
Ve středu jsem šla k vám na bohoslužbu. Mělo to jediný důvod. Netroufla bych si setkat se s P.Janem a nesetkat se před tím s Kristem. Že chyběla zpověď mě mrzelo, ale to už jsem nenašla řešení jak to tak rychle napravit.
Přes to všechno moje současné trápení, jsem v rozhovoru s P.Janem, viděla faktické obrazy Pana Ježíše. Vyrůstaly z mé konkrétní současné situace. To já jsem začala mluvit o Jeho příběhu, P.Jan jen korigoval a odpovídal.
V modlitbě, kterou on shrnoval propovídané do konkrétních slov, jsem se ve svém srdci hluboce a vroucně modlila - nikoliv za práci, jak jsem předpokládala cestou do semináře, ale za svůj vztah k Bohu. Za to, abych měla sílu říct, nejen jako Petr - budu Tě následovat kamkoliv, i na smrt, ale fakticky zůstat stát pod křížem, do konce. Jako Magdalena, jako Jan.

Řešila jsem si v minulých dnech, že moje láska ke Kristu není tak veliká, abych byla ochotná se ocitnout na dně společnosti. Že zvolím raději prostituci než to, abychom neměli na nájem, na elektriku........

Moje láska není tak veliká jako láska Jeho. Já zavírám oči, když mám vidět hřeby zatloukající do ruky. Já zrazuju, a hledám pohodlná řešení.
A odsuzuju, když v životě něco hodně bolí. A neběžím a neprosím o odpuštění u Boha, ale trucuju a vynucuju si nápravu u lidí.

Proto na svém vlastním těle prožívám Jidášovu zradu (a vážně nechci slyšet chřestění mincí), zažívám na vlastním těle Petrovo zděšení z vlastní zbabělosti.......

A vzpírám se Bohu, a vyčítám, jak může tak nečinně přihlížet ubližování nevinnému. Jak to, že právě takto probíhá spása světa. A probíhá opravdu?
Je to, že i já si nechám strhávat strupy a znovu otvírat zapouzdřená bolestivá místa, spásou pro mě, pro moje kluky, pro ty, kteří je někdy v životě způsobily?

Pokládám si spousty otázek. A v duchu ještě slyším odpověď P.Jana, o tom, jak dlouho seděli té noci na večeřadle......až ve mě roste touha tam být s nimi. Tam být s Ním.