From: Lenka Baštová <[email-masked]>
Date: Tue, 26 Oct 2004 15:07:50 +0200

Ahoj Libore,

moc se omlouvám. Za dnešek i mnohé další jiné dny.
Libore, mše je pro mě emocionální záležitost. To, co si dokážu ustát v průběhu dne, tak při mši zpravidla neustojím.
Pak se mnou není moc rozumná řeč. Takže mám takový dojem, že jsem Tě dnes naprosto zbytečně okrádala o Tvůj čas a stejně jsem nebyla schopná nějak racionálně o té elektro revizi říct to, co je k tomu třeba vědět, o čem je třeba přemýslet a v jakých souvislostech. Mrzí mě to. Odpusť.

Daleko spíš jsem Ti chtěla říct, že jsem včera byla postavena před hotovou věc s mým přidělením jinam. A že to bylo provedeno ze strany učitelky Šandové způsobem, který nespadal do slušného mezilidského chování (což jsem si od ní zažila už vícekrát, ale teď mě to nějak víc dostalo). A že jsem neměla žádný časový prostor pro to, abych se s tím stihla nějak vyrovnat. Vnitřně se rozloučit s těmi dětmi - následně pak alespoň nějakým barevným vzkazem. 
Taky jsem do toho měla absolvovat hodinu houslí s Přemkem a viděla jsem tam jeho naprostý nezájem. Věděla jsem, že s flétnou to zvládnu, ale s houslema ne. V životě jsem je v ruce nedržela a chci-li po klukách, aby dělali co je třeba, tedy i v té hudební stránce, pak je často musím vést k činnosti vlastním příkladem. Fakt nevím jak s houslema, když ti kluci hrajou oba zásadně podle sluchu...
Nebyl vůbec žádný čas, z hodiny jsem jela rovnou do Ruzyně, na letiště.
Robert (bratr Serafín) vypadal jako trosečník. Ještě ani nedokázal domyslet zprávu, kterou po příletu obdržel od Gábiny. Nechtěl mi jí ani říkat, dal mi jí přečíst. Zprávu, která ubírala naději.
Byla jsem Robertovi k dispozici celý večer, celou noc, přes tu mši u vás.
Celý ten čas jsem nechávala výhradně na něm, co bude potřebovat, co si bude přát. Jeho noční rozhovor s mámou byl už o přijetí situace. Že tátovi zbývají hodiny, je v bezvědomí. Lékaři nevidí žádnou možnost jak do probíhající situace zasáhnout.Odhadovala jsem, kdy je třeba držet za ruku, kdy je dobrý se napít a kdy je čas na Otčenáš.
Na spánek zbylo jen málo hodin. A byl čas na sezení v tichu u svíčky u nás v kuchyni, než nastane čas ranních chval.....Bylo to jako z Kazatele.
Mši u vás nejprve zamítl, když jsem připravila snídani, rozmyslel se jinak.
Auto řídil způsobem, že mám skoro strach se optat, dorazil-li vůbec do Luhačovic. Na poslední chvíli jsme ho upozorňovala na nutnost odbočit, ptal se na naprosto jednoznačné věci....
Vnímala jsem jeho rozpoložení během mše sv. a byla jsem tak naprosto bezmocná.
Promiň, že jsem později s Tebou nepřemýšlela k věci, ale pletla jedno přes druhé. Nechala jsem na Tobě čím se zabývat - jestli vůbec něčím.

Měla jsem se rozloučit. V následujících několika minutách s Robertem, který odjížděl ke své rodině na Moravu.
Měla jsem se rozloučit se školou a dětmi, s kterými jsem strávila dva měsíce.
Měla jsem se rozloučit také se společenstvím u vás.

A to mi přišlo jako docela drahé vykoupení.
Ano, já jsem skládala přede dvěma týdny tuto práci do Jeho rukou, s tím, že už nechci. A měla jsem odpověď od P. Jana, že sama nic takového rozhodovat nemám.
Teď tedy bylo rozhodnuto za mne. A cena tohoto rozhodnutí - žádná ranní mše, pravděpodobně ani možnost adorace cestou ze školy, taky studovna v Klementinu, kde mám konečně zajištěné některé knihy k absolv. práci, bude tím pádem trochu z ruky.
Divíš se, že jsem uvažovala o tom raději zůstat bez práce?
A že jsem také třeba trochu pochybovala o sobě, o svých schopnostech, když mi bylo řečeno, že s návrhem paní učitelky souhlasí také Terezčina maminka?

A pak - není ta cena příliš vysoká? Kde jsou moje priority?
Než nastane čas, kdy bude mše sv. sloužena v domě k bydlíme.....než bude Robert vysvěcen....stejně ho kapucíni po studiu posílají do Olomouce.......než............
a třeba to vůbec nikdy nenastane, protože sehnat peníze....

Co je mi platné, že ráda pracuju si lidma, že snad dokážu doprovázet, poskytnout emoční podporu, vést k Bohu, svědčit.....když neumím propojit dostatečně ten svět duchovní s tím světským.
..............
Už jsem zase v pořádku.
Vyřídila jsem vše na teď už bývalé škole, kde jsem působila. Vím, kdo mne v pondělí 1. listopadu očekává na škole ve Strašnicích.
Domluvila jsem s mámou jak odpoledne pojedeme.
Zařídila jsem městskou knihovnu i knížky z Klementina.
Uvedla jsem na pravou míru moje chování z včerejšího večera a noci, aby mu Julie dobře rozuměla a chápala, proč překračuji domluvená pravidla společného soužití.
Chtěla jsem také Tobě zavolat jak je to s tou elektrikou. I když nevím, jestli to mám vysvětlovat právě Tobě a nebo raději někomu koho mi můžeš případně doporučit. Ale nejsi doma, tak píšu.

Promiň, že píšu tak dlouze.
Já píšu ráda.
Teda pokud nejsem tak vyčerpaná, že už nemůžu napsat ani sms, tak jako tohoto nedělního rána.
Tak třeba moje reflexe na poslední setkání a povídání s P. Janem, v září, byla o 11 stranách textu. Tohle snad bude kratší.

Přece bych ale ráda, kdyby v něm něco nechybělo.
Chtěla bych Ti říct, jak moc jsem Bohu vděčná.
Za čas strávený po boku blízkého přítele.
Že jsem dostala tu důvěru smět být s ním ve chvíli zhroucení, ve chvílích slz, smutku. 
A že nám, myslím oběma Bůh splnil toho uplynulého dne mnoho z našich přání. I když třeba trochu jinak, než jsme si představovali.
Ano, chtěla jsem tyto dny trávit v Exercičním domě bratří kapucínů v přítomnosti Boží a taky P. Augustýna Šváčka.
Tak jsem se včera dostala do refektáře ke společné večeři, i když ne s účastníky duchov. cvičení, ale s bratry. 
S P. Augustýnem jsem se také viděla. 
Měla jsem dost času, který jsem mohla strávit ve své "domovské" kapli.

Není to tak dlouho, co jsem se musela vyrovnat se skutečností stavu svého otce. Robert tenkrát napsal docela hezký meil, který mě překvapil.
O tom, že si neuvědomoval závažnost situace, a že by byl moc rád teď se mnou. V mé blízkosti.
Uplynulo tak málo času a tu blízkost jsem mu teď měla poskytovat já.

Není to tak dlouho, snad týden, co jsem mu psala do Oxfordu, že bych nejraději na to pivo šla do hospody s ním a on mi psal ať ho nelákám
k takovým věcem, když je mezi námi ta vzdálenost tak veliká.
Včera se rozhodl jít do hospody po půl jedenácté.
To jsem už zavrhla, vzhledem k zavírací hodině. Stejně by nás za 15 minut vyhodili. Myslím, že zásoba alkoholu v mojí lednici byla tak akorát 
přiměřená k nastalé situaci.

A tak děkuju Pánu Bohu, že nás s Robertem svedl opět dohromady a přitom setkání splnil hned celou řadu společných tužeb.

Libore, mějte se všichni hezky. Já třeba kvůli té elektrice zavolám, i když bych si to měla rozhodnout a zařídit sama. Ty máš svých povinností nad hlavu.
Do té práce nastoupím. Vím, že to tak má být a sms P. Jana to potvrzují. Z jeho pohledu mi to pomáhá. To nevím, ale dám na něho. Vím, že mě vede dobře. 
Jestli budeš mít čas někdy kolem 18.11. ke zpovědi, tak budu ráda.
Tvoje ranní povzbuzení mi bude moc chybět. Za všechna Ti děkuji. Lenka